TEKSTET AF DAN KJØLLER
"Indikèr hvilke værdier du ejer,
opsparing i Tysk eller udenlandsk valuta, smykker...
På grund af din forstående evakuering østpå,
skal du lave en liste over dine formuer.
Forsøger du at bortskaffe dine værdier, vil Politiet blive inddraget."
Far siger at det var hvad hans ordre var.
Hvad dårligt kan der være ved det, at blive evakueret østpå?
For Guds skyld, Cioma, hvad laver du?! Du er sindssyg.
– Du får os sendt i fængsel! – Jeg er ikke færdig.
Cioma.
Mor.
Jeg vil gerne blive her.
Jeg vil gerne leve.
Deportationen af Jøder i Europa til udryddelseslejre begynder i Oktober 1941.
Omkring 7,000 Jøder er bosat i Berlin og alle gik under jorden.
Dette er deres historie.
DE USYNLIGE Vi Vil Leve
Opsamlingssted For Deportation Levetzow Gade Synagogen
Der sidder man så. Folk er meget rolige.
Også, jeg, havde et billede af...
Cioma Schönhaus Gik under jorden i `42.
...rene, træ barakker.
Hvor de Jødiske arbejdere nu bor.
Der går de fra til de jobs
de har fået tildelt.
Det var sådan det var.
Martin Israel Cohen!
Stilheden blev kun brudt...
af en udråber.
Han råbte.
"Martin Israel Cohen!"
Martin Israel Cohen!
Han er som den her...
hane i et eventyr...
By musikanterne fra Bremen,
der brøler, galer så højt, fordi han vil vise
at han ikke er på stegepunktet endnu.
Registrerings Kontoret!
Pludselig hører jeg mit navn blive kaldt...
Cioma Israel...
..."Cioma Israel Schönhaus."
Nå, men. Det var min tur.
Cioma Israel Schönhaus!
Beskæftigelses Udveksling.
De deporterer ikke Jøder der er i tvangsarbejde.
Er alle papirerne her?
Måske er det en vej ud?
Seneste arbejde?
Gustav Genschow Maskinpistol Fabrik.
Eventuelle udestående lønudbetalinger?
Faktisk, så skylder firmaet mig og jeg har sendt en klage.
Står der ikke at jeg har fået udsættelse. At de skal bruge mig?
Gustav Genschow Maskinpistol Fabrik. Jeg er en af de hurtigste.
- Kom her. - Hvorfor skal jeg afsted alene?
Hvorfor må jeg ikke blive hos min tante?
– Nej, nej! – Lad mig blive her!
De kan gå.
"Altså, du kan gå."
- Jeg spurgte, "Hvorhen?" - Til fabrikken. Du har fået udsættelse.
- Anna Sarah Hösch. - Kan vi lade drengen være alene?
Selvfølgelig, han bliver her. Måske kan han redde os.
– Kom så. – Jeg har min kuffert med.
– Vi vil gerne sige farvel. – Med forlov, med forlov...
Cioma, gider du sende den her? Det er til min kollega.
Jeg kunne ikke nå at sige farvel. Jeg glemte at sende det. Hvor åndssvagt!
- Så er tiden gået. - Glem det ikke. Lov mig det!
Mine forældre forsvandt.
Jeg ved ikke hvor de blev ført hen.
Jeg ser dem måske aldrig igen.
Skal vi?
Vi havde alle pladerne fra Amerika.
Så vi dansede, selvom vi aldrig havde fået danse lektioner.
Ruth Gumpel née Arndt. Levede i skjul med sin familie i 1942. Hun var 20.
En del af vores ungdom var tabt. Vi havde den ikke.
Vi måtte ikke længere komme på danse steder.
Så vi mødtes hos venner for at danse.
Hvorfor har din bror ikke taget dig med noget før?
Vi var hos Bruno, en ven af min bror Jochen,
der tog sin veninde Ellen og mig med hertil.
Jo værre lovene mod Jøderne blev,
jo mere legede vi med ideen om
at gå under jorden.
Især efter min bror havde hørt
at unge mennesker havde gjort det.
To af mine kollegaer har fået ordre til at melde sig. De går under jorden.
Vi kaldte det at "flagrer."
Han talte med mine forældre om det, der benægtede det.
- Du ved hvordan Far er. - Hvad hvis andre fortæller ham det?
- Hvem, da? - Hvad med Fru Gehre?
Hvorfor spørger du ikke Familien Gehres først?
Min Far kendte dem.
Jeg har bedt dem komme og tale med os, Fru Gehre,
fordi mine børn ville have det og jeg har ikke givet dem ro.
Som jeg har sagt, er det håbløst.
Der er fire af os.
Jochen har en veninde, Ellen. Og der er også Ellens mor.
Det er simpelthen umuligt at skjule så mange.
Mange her i Kreuzberg kender mig som læge...
at jeg ikke vil være i stand til at gå ud på gaden.
Det er fuldstændig umuligt!
Og ingen ved hvor længe det varer.
Og selvom...
Vi er nød til at stole på andre hele tiden.
På alt. Hvordan skal det fungerer?
Doktor, min mand og jeg har aldrig glemt...
at de kurerede min datter da hun var syg.
Vi vil gøre alt hvad vi kan for at hjælpe dig og din familie.
Vi har et rum bagved køkkenet.
Der kan du være.
For Ruth, Jochen, og din kone, finder vi noget andet.
Men der var bekymring,
for du vidste ikke hvad der skulle ske,
når du "flagrer".
Har du det hele?
Vi tænkte ikke på...
hvor længe det kunne tage.
Havde vi vidst det, havde vi ikke gjort det.
Det var kun halvt så slemt for os, som det var for vores forældre.
For indtil vi gik i skjul, boede vi alle sammen.
– Fars læselampe. – Her.
– Og den anden taske? – Vi har det hele.
Nu viste de ikke hvor vi var.
De vidste ikke hvad vi foretog os om dagen. Hvor...
Er vi derude et sted? Det må have været...
en meget svær situation for mine forældre.
Mor, kom.
Nogen nye passagerer?
Da skolen lukkede, var jeg "nød til at arbejde",
Det var hvad de kaldte det dengang, på den Jødiske kirkegård.
Eugen Friede blev skjult i 1943, som 16-årig af hans ikke-Jødiske stedfar.
Derfor ser jeg kun Helga i weekender.
Når jeg har fri fra tvungen arbejde.
Er man nu så modig at man tager bussen?
– Jeg har en tilladelse. – En tilladelse? Vis mig den!
"Jøden kan benytte Kreuzberg linien
så han kan passe sit arbejde, da det er over 7 kilometer."
Over syv kilometer, fik du det. Under det, skulle man gå.
Men der står intet om at sidde på sedlen.
Og så skete det at en person
gav mig en pakke cigaretter.
Selvom jeg ikke røg,
men det var ikke den sande mening med det.
De ville vise deres sympati.
De fleste anede ikke
at alting var forbudt for os.
Vi måtte ikke bruge radioer eller eje cykler længere,
Jøder måtte endda aflevere deres kæledyr til myndighederne.
Du kendte til typerne med hat og læderjakke.
Jeg vidste de var fra Gestapo.
Din stjerne er ikke syet på efter reglerne.
– Navn? – Eugen Friede.
Eugen Israel Friede!
Eugen Israel Friede.
Gade?
28 Belle-Alliance Strasse, Kreuzberg.
Du skal passe på!
Få syet din stjerne fast igen.
Forbandede Jøde-knægt!
I tårer, syede min mor
stjernen på igen.
Min Far sagde:
Han kan ikke blive her. Her er for farligt.
Om få dage, så tager de ham.
Måske imorgen.
Men vi kan ikke efterlade ham....alene.
Han er kun 16!
Jeg er den eneste i familien...
der skal bære en stjerne.
Tror du det er nemt for mig?
Julius er min stedfar og er ikke Jøde.
Derfor, skal min Mor heller ikke bære en stjerne.
Værsgod.
Jeg har syet den på igen.
Kom, prøv den på.
Jeg vil finde en der kan tage sig af dig.
Det var faktisk den dag at min...
På den dag, min retsstridighed begyndte.
Det er måske kun i et par dage.
I Februar 1943, blev alle tvungne Jøder der stadig boede i Berlin, arresteret og deporteret under den såkaldte "Operation Fabrik."
Jeg var hos en venlig familie.
De tog mig ind efter min Mors død, så jeg ikke skulle ind på børnehjemmet.
Hanni Lévy née Weissenberg skjulte sig i 1943 i en alder af 17 og forældreløs.
Familien blev deporteret foran mig. Jeg stod ikke på listen...
så jeg kunne fortsætte med at blive i lejligheden.
Jeg skulle sy faldskærme på en fabrik.
Men på grund af silke trådene, fik jeg en infektion.
Jeg blev behandlet af en læge,
selvom de ikke havde tilladelse til at behandle Jøder.
Luk op! Gestapo!
Men så bankede det på.
Man måtte sidde stille.
Når der bankes på en dør, vil man gerne svare.
Det er jo normalt.
Det var en følelse jeg aldrig havde haft før.
Luk op! Gestapo!
Der indså jeg at jeg måtte forlade huset.
Jeg ventede indtil alting blev stille.
Ingenting kunne reddes...
jeg kunne blot tage en taske og en jakke.
Jeg kan ikke sige om jeg var bange eller ej.
Jeg havde blot viljen til at leve.
Det kan du kalde det.
Jeg er på vej til en veninde af min afdøde Mor.
Men jeg kan kun blive et par nætter.
Før jeg går, var Jeg først nød til at fjerne stjernen.
Men mine papirer, turde jeg ikke ødelægge med det samme.
Vi må være forsigtige.
Naboen.
Men hvordan det skulle gå, uden mad og andre ting,
Havde jeg ingen ide om.
Men sådan er det vel, når man er 17.
Mine forældre er blokeret i mine tanker.
Jeg var helt alene.
Jeg vendte tilbage til lejligheden
og fik ideen om at sælge alle møblerne.
Før Gestapo fik den samme ide.
Hvordan gør du det?
– Hvad? – At du stadig er her.
- Jeg er en vigtig del i deres krigs udvikling. - Hvor længe vil de have brug for os?
Desværre, viste jeg Manfred det ændrede ID dokument.
For nu kommer han med papirer.
Jeg er vist ikke den eneste der ønsker at forsvinde.
Fotoet er ændret. Han er gået i skjul.
Han har brug for noget nyt ID, så han kan bevæge sig rundt.
Kan du klare det?
Hele bygningen er blevet rømmet.
Jeg føler mig ikke længere sikker i lejligheden.
Gestapo kunne dukke op når som helst.
Jeg forsøger at forblive rolig og prøver at finde ud af
hvad næste trin skal være.
Så kom ideen om udlejnings bureauet.
Jeg har fjernet den gule ting...
og taget til togstationen ved Zoo.
Fordi jeg melder mig til hæren...
Kvinden ved skrivebordet lyttede ikke til mig.
Næste!
"Værsgod, her er en adresseliste. Næste, tak!"
Og allerede var jeg afvist.
Jeg tænkte, "Er det så nemt?"
Man behøver ikke at identificere sig selv.
Berlin virker for mig som om det er en togstation for mænd
der skal hverves til deres regimenter
og blot skal have et værelse.
Det er blevet for sent,
for sent til at rapportere til politiet før end til næste dag,
Men jeg er her allerede.
Ja, jeg kommer nu!
En blond Wagnerske træder frem...
Hun kigger på mig og jeg fortæller min historie.
Onkel fra Køln, bombet ud.
Desværre, min onkel blev bombet ud. Må Jeg?
Jeg er på vej til at blive hvervet til militæret.
Han fik mit værelse hos mine forældre
så jeg leder efter et værelse i et par nætter.
Hun siger, ubevæget, "Horst!"
Horst, kom her, der står en her angående værelset!
Horst dukker op. Han sveder.
På hans pande kan man se aftrykket af hans uniforms kasket.
Hr. Sturmfuhrer, min onkel er blevet bombet ud i Køln.
Siden jeg snart hverves, har han mit gamle værelse.
– Du kan lægge din kuffert her. – Ja, frue.
Skal du ikke rapportere til politiet?
Fandens.
Den er allerede halv ni.
– Du kan gøre det i morgen. – Ja, sir.
Kan du se,
hvis nogen havde været lige så fornuftig som den unge mand,
så havde der været færre problemer med bombe ofre!
Min Far havde placeret mig hos bekendte.
De var kommunister og havde ingen børn.
Det værste er at jeg ikke længere kunne se Helga.
Vi havde ikke tid til at sige farvel til hinanden.
Ikke kun det,
Så kendte jeg dem ikke rigtig.
Man kunne allerede sige, efter kort tid, at man var bange og ikke ønskede...
at jeg var der.
Kål og majroer blandet sammen! Hvor har du lært det?
Jeg følte mig ikke velkommen.
Gå væk fra vinduet! Jeg vil ikke have nogen ser dig!
Efter to uger, sagde hun, "Der kommer gæster."
"Vi kan ikke have dig her."
Men de var kommunister,
så jeg blev sendt videre til andre kammerater.
Det var mit store held.
Jeg sov hos min Mors veninde
men jeg var nød til at tage afsted tidligt om morgenen.
Min Mor og bror er hos Fr. Léfèvre,
der også var en tidligere patient af min Far.
Jeg ville tilbringe min dag der.
Faktisk, var det ret hyggeligt.
Vi skulle være stille og soveværelset var ikke opvarmet,
men det var bedre end at gå rundt udenfor.
Vi holdt os beskæftiget med spil.
Efter nogle få dage kunne vi genkende
hvilken nabo der forlod eller kom hjem.
Manden fra tredie sal.
H...
Jochen's hoste er blevet værre.
Du må ikke kigge!
Så, hvad skal vi så gøre med dette skønne brune hår?
Det skal farves.
Jeg var nød til at ændre mig.
– Hun vil gerne være blond. – Fint.
En anden hårstil.
Min niece.
Det er længe siden at jeg har haft et anderledes look.
Hvor blond?
Andre kvinder var også blevet blond...
men af forfængelighed eller mode.
Ja, ja.
Man må lide for skønheden.
Vi kan ikke gøre det af een gang.
Vi fortsætter i morgen og dagen efter i morgen, en anden aftale.
- Samme tid som i dag? - Ja.
– Hvad hedder du? – Hanni.
– Kun Hanni? – Hannelore.
Hannelore. Og dit efternavn?
Winkler.
Hannelore Winkler.
Det var H og W. Navnet jeg ikke ville glemme.
Men senere hen var det svært at huske mit rigtige navn igen.
Med et nyt navn og udseende
blev Jeg en anden.
Noget mistede jeg af mig selv.
Heil Hitler! Bäcker, fra foreningen for bombe ofre.
Der var et regulativ.
Hvis du havde en stor lejlighed
med et bestemt antal værelser,
var du nød til at huse personer der var bombet ud.
Jeg vil gerne bestemme størrelsen af deres lejlighed.
Kan de ikke komme igen, jeg har en vigtig aftale hos min læge.
– Hvor mange værelser har de? – Tre.
Stue.
– Soveværelse. – Vent!
Lad mig først se om jeg har fået redt min seng.
- Bor de her med deres mand? - Min mand er faldet i kamp.
Min kondolence.
Nok plads til en hel familie.
Hør her, det her, er mit soveværelse.
– Hvad var det? – Kom herover...
dette er min datters værelse.
Du kan også sætte nogen senge ind der. Så fem...
Værsgod.
De hører snart fra os igen.
Vi hørte at værelset ville blive givet...
til personer der var bombet ud.
Det betød at vi havde mistet vores skjulested.
Heil Hitler!
Undskyld, jeg kommer fra værelses anvisningen.
God aften! Jeg har fået adressen fra værelses anvisningen.
Heil Hitler, Fr. Anker. Jeg er her på grund af værelset.
Mange tak.
Sådan gik det cirka tyve gange.
Men så...
en meget sød,
God aften!
halvkraftig kvinde.
Er de Frau Schirmacher?
Hun kiggede venligt på mig og jeg tænkte at det var hun.
– Kom indenfor. – Mange tak!
Her dufter dejligt!
- Så deres onkel, måtte tage børneværelset? - Ja.
Her er så værelset.
– Har de boet hjemme indtil nu? – Ja.
Så de får stadig deres mad- kuponer hjemmefra?
Ja.
Så de er stadig registreret som boende hjemme?
Ja, naturligvis.
Så, hvorfor skulle jeg så få dem registreret anden gang her?
"Hvis jeg ikke gør det, slipper jeg for at betale skatter."
Jeg registrere dem ikke.
- Jeg kunne kramme hende! - Her er rent og det forbliver sådan.
Jeg havde fundet et sted jeg kunne blive.
Drengen er her.
Så.
Familien Horns er i mod Hitler og ville tage mig ind med det samme.
Julius Friede.
De havde en have,
et en-families hus,
og de havde en lampe forretning.
Radioer, lamper...
De havde en datter.
Dette er Ruth, vores datter. Sig goddag, Ruth.
– Goddag! – Eugen.
Jeg er i sikkerhed her indtil krigen er forbi.
Datteren var fuld af sjov, flirtende.
Det var åbenlyst fra det første øjeblik.
Og jeg må sige ærligt,
Helga blev mere fjern for mig...
end tilstedeværende.
Værsgod.
Fr. Horn, Hr. Horn,
de aner ikke hvor taknemmelige vi er for at de vil lade Eugen bo her.
Fornøjelsen er på vores side.
Fra de folk
jeg havde forfalsket militær papirerne for,
Havde Jeg fået en adresse i det fornemme område ved Grunewald.
En Dr. Kaufmann ville mødes med mig der.
Ingen er fulgt efter dig?
Det var en smuk, traditionel villa,
et luksuriøst Berlin hus ejet af en
fra finans ministeriet i den Tyske regering.
Godmorgen, en fornøjelse.
Vi har set deres forfalskede dokumenter.
Godt arbejde. Hvor har du lært det?
– Skolen for Brugskunst. – Det har vi undersøgt.
Her...
Hvad er det morsomme ved et ID dokument...
der vil redde livet af en der er eftersøgt?
Det er job titlen.
Hun ligner ikke en hushjælp.
- Har de værktøjet? - Ja.
- Jeg har også en øsken maskine. - Godt, Schönhaus.
Vores samarbejde var i gang.
Han gav mig først
tre eller fire ID dokumenter og da han kunne lide dem,
Fik jeg altid om Fredagen
en bunke med tyve ID dokumenter.
Om dagen, var jeg på gaden.
Jeg går hvor der er mange mennesker.
På Kurfürstendamm, er Jeg mindre bemærket...
Håber jeg.
Så længe jeg stadig havde mit rigtige navn...
og mit udseende,
Måtte jeg dukke mig.
Nu skulle jeg lære at bruge et ordentligt kropssprog.
Du skulle lære at gå som de andre...
og forsøge ikke at virke skræmt eller at krybe.
Jeg kan ikke vise angst.
Ingen kan gøre dig ondt...
for officielt er du her ikke længere.
Godmorgen, unge dame.
– Er de interesseret i filmen? – Det ved jeg ikke endnu.
Jeg tvang mig selv til
at agere anderledes.
Må jeg invitere dem i biografen?
Måske ville man overdrive det...
Nej tak. Min forlovede kommer.
Det var en skam, fortsat god dag.
Jeg ser mig altid omkring ganske forsigtigt.
Jeg lader mine øjne vandre og ser på dem alle,
i tilfælde af, Gud forbyde det, at Jeg støder på et kendt ansigt.
Jeg opfører mig som alle de andre.
Men jeg er forsigtig, i tilfældet af at nogen skulle genkende mig.
To æble øl, tak.
– Godmorgen, Hanni. – Hej, Fr. Berger.
Jeg har taget noget med. Det brænder lidt.
Tak.
Her er nogen penge. Du er nød til at gå tilbage til frisøren snart.
(Hanni narrating) I thought I was the only one.
Jeg havde aldrig forestillet mig at mange gjorde det samme.
Alt var mørklagt efter bombningen.
Det var kun til vores fordel.
Først, var det aften, med ganske få mennesker på gaden,
hvis nogen.
Og hvis der var,
så kunne de ikke genkende nogen.
Far!
Man levede fra time til time, dag til dag.
Og Jochen? Hvordan har han det?
Jochen har fundet noget. På en fabrik.
Han arbejder der. Ikke så langt herfra.
– Mor? – Mor er hos en kvinde i Wedding.
For nogen dage.
Jeg ved ikke hvor Bruno er.
Det er nogen dage siden han forsvandt.
– Måske har de ham... – Bruno er klog.
De fanger ham ikke.
Fra Fr. Gehre, noget at spise.
Mad var altid et emne.
Det var et forfærdeligt...
Det var det værste, det at aldrig have nok.
Ingen var mætte.
Alle var altid en smule sulten.
Man kunne aldrig spise nok.
Ingen.
Hverken os, dem der levede i skjul, eller dem der hjalp os.
Det var en frygtelig situation.
Måske kan jeg også arbejde.
– I en lille butik. – I en butik?
Ja, men efter lukketid. Jeg kan gøre rent der.
De stiller ingen spørgsmål.
Far, det skal nok gå. Bare rolig.
– OK? – Pas godt på dig selv.
Et øjeblik!
Du er vist et rigtigt hjemmemenneske!
Jeg har lavet kaffe. Skal vi drikke en sammen?
Det er derfor du bruger så meget tid på værelset.
Ja, det er tidsfordriv.
Som en kompensation.
– En hobby, så at sige. – Så at sige, ja.
Mit arbejde er som teknisk tegner.
Jeg er nysgerrig på hvilken slags du tegner erhvervsmæssigt,
det er ret vigtigt, her i Berlin.
Men jeg er heldig...
at jeg har en lejer som dem!
Men jeg gjorde noget
der hjalp mig
til at vinde udlejerens gode vilje.
Jeg redte selv min seng,
som jeg plejede at gøre derhjemme.
Så, udlejeren havde praktisk talt intet arbejde på grund af mig.
Vent! Eugen, tag et billede!
Selv min Far kom til Hr. Horn's fødselsdag.
Jeg havde forestillet mig det ville være anderledes.
Smil!
Vi havde det mad vi behøvede.
Fr. Horn havde alt hvad vi behøvede når det gjaldt mad,
selv uden at skulle give rationerings mærker.
Vi havde det godt.
Det var virkelig et godt liv.
For en kort tid.
Spis nu ikke for meget! Vi skal have duer til aften.
Godt arbejde!
Og du er hurtig.
Her er der to mere.
Er det ikke manden der lige gik?
Det er ikke godt at vide mere end nødvendigt.
Det er kun ganske få der kan tie stille.
Hvis dine fingre bliver fanget i døren
bliver den smækket i...
Forstår du det?
Din belønning.
Rationerings mærker til mad. To sæt pr ID dokumenter.
Bliv nu ikke fanget ved at sælge dem.
Dit arbejde er af stor vigtighed.
– Er de klar over det, Schönhaus? – Ja, sir.
Jeg er nød til at finde husly igen.
Jeg er hos Ellen, der lever på loftet hos en bekendt.
Hvad er det du syer?
Efter vi har levet i skjul i et stykke tid,
bliver man lidt små-tosset, ikke?
Så hun sagde, "Lad os tage i biografen."
Der var mange krigs enker. Som ikke skilte sig ud.
Det mener du ikke seriøst...
Det er den perfekte kamuflering.
God aften. To billetter, tak.
– Værsgod. – Tak.
Biografen har mange fordele.
Sejrs beskeder er ikke opløftende for os...
men den er hyggelig og varm.
Og du kan sidde i mørket, og føle dig sikker.
Noget af vejen.
Er dette sæde taget?
Soldaten stirrede på dig.
Det var ikke fordi han ville have noget af dig! Han tænkte mere,
"De to kvinder, så unge og allerede enker!"
Det var det mest morsomme.
Vi kunne finde humor i de fleste ting.
Vi var overbeviste om at det hjalp os.
Ellen?
Ellen Lewinsky, er det dig?
Ellen!
Hvem var det?
- Stella. - Stella?
Vi havde hørt at der var Jødiske stikkere,
dem der arbejdede for Gestapo.
Der var forskellige navne.
En af dem var Stella Goldschlag, som Ellen kendte.
Har du arbejdet sammen med hende?
Hun sad i afdelingen ved siden af. Jeg så hende engang i mellem.
Mor har hørt at hun er stikker for Gestapo,
der løber rundt og leder efter folk der er gået i skjul.
Som en belønning, har Gestapo sagt
at de vil, i Stellas sag, tage sig af hendes forældre,
og at forældrene ikke vil blive flyttet.
Naturligvis, ville de blive kørt væk på et andet tidspunkt, alligevel.
Gestapo afpressede Stella Goldschlag og 20 andre Jøder i Berlin, til at finde de skjulte.
Engang i mellem spiste jeg min frokost i en restaurant på Kurfürstendamm
hvor man stadig kunne spise et måltid mad uden rationerings mærker.
Her møder jeg min ven Ludwig Lichtwitz.
To kopper kaffe, tak.
Han er også Jøde og er gået under jorden.
Han sælger rationeringsmærkerne for mig.
Ludwig har skaffet en masse brugbare kontakter.
Jeg har fundet noget til os. Et værksted.
I Moabit, på Walden Strasse. Masser af mennesker, fuldstændig sikkert.
Der er den.
Ludwig var ven
med en chauffør fra den Afghanske Ambassade.
Chaufføren havde officielt lejet lokalet
i den Afghanske Ambassades navn.
Udlejeren tror at ambassaden bruger det som lager.
Ingen spørg om hvem der kommer eller går.
– Ingen hage? – Ingen hage.
Der var også en tredie part...
Det er Werner.
Werner Scharff.
En af de mest velkendte personer i falskneri historien.
Han er elektriker i den Jødiske forening.
Er der stadig en forening?
Der er stadig nogen få mennesker her. De har stadig brug for den.
Den Jødiske forening var overtaget af Gestapo.
Men fordi Werner Scharff kendte alt til elektricitet og elektriske kontakter,
kontaktede de ham.
Er du ikke manden med rationerings mærkerne?
– Du er godt oplyst! – Bare rolig.
Ingen vil genere dig her.
Beboerne så os komme og gå.
I tilfældet af der kommer nogen.
Hvis de spurgte hvad vi lavede der,
svarede vi, "Krigs hemmeligheder!"
Sådan levede vi i sikkerhed i huset.
Det var faktisk et almindeligt sted at være
og det forblev sådan.
– Er den ikke for kort? – Ser godt ud.
Familien jeg boede hos var blevet angivet...
fordi en ung mand engang i mellem overnattede.
En dessertør.
Nu kan jeg ikke sove der længere.
Smerten og det pulserende i min finger bliver værre og værre.
Jeg aner snart ikke hvad jeg skal gøre længere.
Hallo?
Hvem er derinde?
Er alt okay?
Vi ringer til politiet.
Jeg kommer nu. Jeg var lidt svimmel.
Hvad lavede du derinde så længe? Har du det ikke godt?
Jeg har det fint nu.
Vi ønsker ikke noget ballade her, forstået?
Det værste foruden min finger og trætheden...
er fornemmelsen af at være sindssyg...
fordi man ikke kan tale med nogen.
Jeg havde hele tiden følelsen af
at nogen overvåger mig.
Måske var det min Far. Det var bare en følelse...
Man kan ikke vide det.
Så, nu kommer det frem.
Vent. Den er ikke klar endnu.
I butikken ved de hvor meget vi plejer at købe.
Du holder din mund!
Jeg har kun sagt at vi har en gæst,
og hvis de kunne, lægge lidt ekstra i kurven.
Du skal lade være med at tale så meget!
Jeg har ikke sagt noget!
Hvorfor spørger slagteren mig så om vi skjuler en Jøde?
Det var i det øjeblik jeg var nød til at forsvinde hurtigt.
Ved du hvad det betyder for os allesammen?
Kvinden blev hysterisk,
"Din Far må hente dig med det samme!"
Drengen skal afsted med det samme.
Det var sådan de hyggelige dage endte hos familien Horn.
Vi venter på en mand der skal få mig ud af Berlin.
Så en aften kom Winkler.
Dette er Hr. Winkler.
Han så på mig og sagde,
"Pak kufferten, vi skal til Luckenwalde."
Det tager 45 minutter med tog. Du går bagved mig.
Jeg var ude på gaden for første gang i lang tid.
Jeg var bange, fordi dengang,
var alle unge mænd
på min alder i en uniform.
Sådan en som mig, i totalt civilt tøj, var et ualmindeligt syn.
Den togtur føltes lang.
Frygten var stor for at møde en politibetjent.
Jeg undlod at kigge på de andre.
Winkler satte sig ned og læste sin avis.
Jeg sad et andetsteds.
Vi satte os med vilje fra hinanden...
og vi kom sikkert frem til Luckenwalde.
Så du er Eugen.
– Jeg er Horst. – Hej, Horst.
– Spiller du fodbold? – Ja.
Stil jer ved siden af hinanden.
Hans søn, der havde min størrelse...
og var et år yngre, Horst,
og den 11 årige datter, Ruth.
Du kan passe Horst's Hitler Jugend uniform. Så kan du gå frit rundt.
Det er din fætter, Eugen.
Fire mennesker boede i en lille 2-værelses lejlighed.
To værelser.
Og der fik jeg lov til at være.
Godaften, Eugen. Det er godt at du er her.
Tak skal du have.
Endelig, havde Jeg et sted at arbejde.
Ved hvert ID dokument,
lå der en ekstra risiko.
Havde Jeg brug for det?
Jeg sagde, "Jeg nyder det."
Det var stimulerende.
Jeg følte det som et rigtigt job.
Jeg har aldrig haft et job der var ligeså sjovt.
Kaufmann og Helene Jacobs
tjente "Hjælpsom Berliner" mærker
for at rapportere deres papirer som mistet.
Ægte dokumenter, så Jeg ikke kan lave fejl...
når jeg ændrer billedet og kopiere stemplet.
Jeg får også brug for nogen papirer, snart.
Jeg har hørt at vi bliver de næste.
Rigs Foreningen for Jøder bliver snart opløst.
Jeg er selv blevet stukket af en forædder hos Gestapo.
Godt for ham, ikke?
Alle der ønsker at fange mig skal først forbi min "kollega" her.
Jeg vil ikke lade mig arresteres af dem.
Vi har ingen steder at gå hen
og er udenfor om natten.
Der var konstant sne og is. Koldt.
Og meget tit, da Jeg ikke havde nogen steder at være,
var Jeg også på gaderne, hvor jeg gik rundt intil næste morgen,
indtil Jeg kunne gå tilbage til en eller anden lejlighed.
Det er en smule uklart.
Men ideen om
at det var vinter, står meget klart.
Jeg kan stadig fornemme det.
Kender du det?
En tom mave. Intet varmt måltid i sigte.
Intet som helst. Ikke engang en kop kaffe.
Og så, heller ikke at vide hvor man skal være.
Mor, hvilken onkel er Eugen søn af?
Lav dine lektier.
Hun pressede sin Mor: "Hvem er det og hvad vil han?
Han er hos os men han er ikke min fætter.
Jeg vil vide hvem han er."
Moren satte sig ved hende og sagde,
Ruth, Eugen er en Jøde vi skjuler her.
"Hvorfor skjuler vi ham?" "Fordi Nazisterne vil slå ham ihjel."
Det ønsker vi ikke.
Mange børn har forrådt deres forældre.
De blev bedt om at gøre det hos Hitler Jugend, når det gik op for dem
at deres forældre var uenige politisk med Nazisterne.
Når først noget gik galt. Skete der noget forfærdeligt.
Ved du hvor morgen avisen er?
"Ludwig,
hvor er avisen der lå på skrivebordet?"
"Avisen?"
- Jeg har brugt den til brændeovnen. - Er du blevet vanvittig?
Der var omkring 20 ID kort i den.
For Guds skyld! Hvordan skulle jeg forklare det til Dr. Kaufmann?
Sig hvad du vil, Schönhaus, men jeg tror dem ikke.
"Et ID kort på det sorte marked koster et par tusinde mark.
Hvad du brændte der..."
Det er en formue.
Folk venter på deres papirer. Det er et spørgsmål om liv og død.
Du har ikke gjort noget andet med de ID kort?
Jeg sværger, Fr. Jacobs, ved mine forældres liv.
Jeg havde den største respekt for Dr. Kaufmann.
Når det går op for dig
at du må udholde det stirrende hånlige blik, der er meget ubehagelig.
Cioma, Jeg er ikke sikker på det er rigtigt...
men vi har brug for din hjælp.
Jeg håber at vi kan fortsætte med at stole på dig.
– Heil Hitler. – Heil Hitler.
Hvis i har lyst, kan i sætte jeres tasker.
Jeg er glad for det fungerede. Der er meget der skal laves sådan et sted.
Vi kom dertil gennem nogen folk Ellen kendte.
- Min mand. - Goddag, De Damer.
Wehlen.
Han vidste
at vi var Jøder og var gået i skjul.
Men han kendte ikke vores navne.
Og de er?
– Lise...Mari... – Marianne.
Liselotte.
Hans, gider du slukke radioen.
Forhåbentlig, gør de noget ved bombningen her!
Man kan næsten ikke sove på grund af de højlydte "sejrsråb".
Manden og sin kone sagde vi kunne gøre huset rent.
Og hold da op, vi fik gjort det rent!
Og se efter børnene.
Disse er vores børn. Børn...
Det her er den ældste, Hilde.
- Og det her er Fritzi. - Wehlen.
Han vidste hvad vi var og sagde aldrig noget.
Han beskyttede os.
Fuldstændig beskyttede os.
Og vi fik fantastiske måltider der. Det var den ideelle situation.
Den 19 Juni, 1943, deklarerede Rigs Ministeren for Propaganda Joseph Goebbels at Berlin var "fri af Jøder".
Arbejdet fra Kaufmann giver os masser af penge.
Med de rationerings mærker Jeg solgte, kunne jeg få opfyldt en drengedrøm.
Jeg købte en brugt båd til mig selv.
Ludwig sagde, "Det vil være åndssvagt!
På land, er det farligt nok i sig selv.
Jeg vil ikke gå med dig ombord på den båd."
Men jeg fandt det... der gav mig styrke...
en sejlbåd.
Jeg gik en tur i biografen.
Jeg kan ikke længere huske, hvilken film.
Jeg undrede mig over hvorfor sædet ved siden af forblev tom.
Så sluttede filmen.
Det var en romantisk komedie eller noget i den stil.
Undskyld mig...
Kunne de tænke dem at gå en tur med mig?
Jo, ser de, Jeg...
Er lige blevet indkaldt...
så om 3 dage, er jeg soldat.
Der blev jeg, først, rørt en smule...
og for det andet, så havde Jeg ikke noget andet at lave.
– Bor de i nærheden? – Nej, i Tempelhof.
- Hos deres forældre? - Hos en veninde af min Mor.
Men hvorfor tager de så i biografen her?
Hvor ved de det fra?
Min Mor har fortalt mig at de altid tager i biografen.
Kassedamen var hans Mor.
Og der var en piccolo.
Han bad piccoloen om at holde sædet åbent.
Var det det du gjorde?
Han havde sikkert andre intentioner. Men det kender jeg ikke noget til.
Hanni...
Jeg vil gerne spørge dem...
om ikke de vil besøge min Mor.
Du vil have mig til at besøge din Mor?
Ja.
Min Far er meget gammel. Hun har ikke andre.
Så hun ville have nogen at tale med.
Siden jeg er nød til at gå fra dem...
så skal hun ikke føle sig alene.
Okay.
Werner er forsvundet.
Med de rigtige papirer...
kan du endda føle dig sikker under en politi inspektion.
– Jeg ringer og hører omkysten er klar. – Godt.
Men det bliver først farligt hvis nogen genkender dig.
Han var ikke opmærksom mens han ringede fra telefon boksen.
Da han var færdig og klar til at gå...
Se nu hvem vi har her!
"De kommer med mig." Han var arresteret.
Kan de ikke bare lade mig gå?
De vil tæske det ud af ham,
hvor han bor.
Vi er nød til at sikre os at kysten stadig er klar.
Formentlig, blev han forhørt men holdte sin mund lukket...
og forrådte os ikke.
På grund af bombningerne,
blev koner og børn evakueret.
Hr. Wehlen boede så alene i huset.
Min kære Oberst Wehlen,
Jeg er overrasket over hvad de har at tilbyde os.
Hvorfor skal kun vores personel i Paris
leve som Gud tillader i Frankrig?
Han havde alt, alt.
Pragtfuld mad.
Han handlede på det sorte marked,
i en stor skala, ikke kun i små stykker.
- Ikke kun deres vin er første klasses! - Skinke fra Bayonne!
Ældet i 6 måneder. Den bedste kvalitet.
Vi holdte fester hele tiden.
Ellen og jeg lavede, hvad der var.
Og tilmed serverede det.
Tynd som en hjort, hva?
Alle mændene var fulde.
Vi skulle være rap på fødderne.
Og smukke brune øjne..... som en Jødindes!
Der er ingen Jøder i Berlin.
Pigerne kommer fra en god familie.
Vis dem den samme respekt...
som i giver vinen,
en Château Batailley...
fra vores smukke Bordeaux.
– Skål! – Skål!
– For Føreren! – For Føreren!
Cioma?
Vi kender hinanden.
- Fra skolen. - Åh jo, den Stella.
Det var et stort øjeblik, da jeg passerede KaDeWe forretningen.
Jeg sagde, "Hej, Stella. Må jeg byde på en drink?"
Hun sagde, "Ja."
Jeg ville gerne have hende som ven.
Men jeg var ikke ligeså attraktiv som de andre fyre.
Hun havde altid en
krans omkring sig med fyre.
Det ser ud til at alting går godt for dig.
Jeg ville gerne have talt med dig dengang, i skolen.
Jeg lagde min hånd ovenpå hendes.
Hun fjernede den ikke.
Så jeg tænkte, "Jah, hvor godt."
Stella?
"Skal jeg vise dig mit skjulested?"
Det hos Fru Schirmacher.
Hun sagde, "Ja."
Du er virkelig tosset.
Kom nu.
Det er kun to stationer med bus.
Er du ikke ved at lave en fejltagelse?
Jeg fik følelsen af, at en engel greb ind.
Jo.
Du har ret.
Det var en kærlighedserklæring fra hende.
Hun sagde, "Er du ikke ved at lave en fejltagelse?"
Fordi,
som hovedregel, forråder hun folk.
En, to, tre, fire, fem....ude!
En ven har sendt os. Er deres mand der?
Kom bare ind.
Når det ringede på,
gik Jeg ind i Winklers soveværelse.
Der var et hul mellem væggen
og klædeskabet.
Jeg stillede mig i det og trak
et tøjstativ ind foran det.
Kom bare ind.
Min mand er her snart.
Sæt dem ned.
Hr. Winkler?
Vi har fået deres adresse af Günter Samuel.
- Vi har været i Theresienstadt. - Er i flygtet fra lejren?
Vi er gået. Kun om natten.
Så vidt jeg ved,
har kun tre personer haft held, imens lejren har eksisteret,
med at flygte derfra i live.
Blandt andre, Werner Scharff
og hans kæreste Fancia Grün.
Dette er Eugen,
en Jødisk dreng vi skjuler her.
Frida, giv dem noget at spise, de må være sultne.
Vi sad omkring bordet og så...
fortalte han, Werner Scharff,
hvad han vidste.
Det var på det tidspunkt Jeg første gang hørte...
hvad de gjorde med Jøderne.
De blev allesammen slået ihjel.
Den næste dag, var de alle døde.
De blev gasset der. Tusinder!
Hvad er det jeg siger? Titusinder, hundrede af tusinder!
Han kom direkte ud og sagde at Jøderne ville blive dræbt.
Og at millioner af Jøder...
ville blive gasset og brændt.
Jeg kunne ikke forestille mig det.
Jeg spurgte, "Hvorfor?
De har jo taget alt fra dem. Hvorfor slå dem ihjel?"
Jo, fordi Nazisterne havde deres syn på verden,
at det var Jødernes skyld, at der var så meget ondskab i verden.
De skulle dræbes. Ja, det var deres ideologi.
Undskyld?
Vi lukker nu.
Var du ikke i biografen igår?
– Jo. – Det er ikke som det skal være.
Fr. Kolzer?
- Hvor ved du fra... - Jeg har gået tur med deres søn.
Og så fortalte jeg hende,
at jeg er Jøde og bliver jaget og ikke ved...
Jeg ved ikke hvor jeg kan sove.
Så hun sagde til mig, "Du kommer med mig."
Vent her.
Jeg lukker om lidt.
Hvis nogen spørger os,
så er du en datter af min søster, min niece.
Du skal tænke på,
at disse to mennesker,
levede middelmådigt.
Og nu kommer der en fremmed til dem, og ud af venligheden af deres hjerter...
Hun sover.
...skænker de husly...
Lad os sætte sengen op.
...til en de skal sørge for, for den største del.
Men jeg har først tænkt på det senere.
Det eneste jeg var opmærksom på, var at jeg sov godt.
Og at jeg fandt nogen der var gode ved mennesker.
Så kører den igen.
– Hvad er der nu? – Min taske. Har du set min taske?
Ja, jeg brugte den til brændeovnen.
Alt var i den. Pung, penge, ID papirer...
– Har du mistet tasken? – Ja, jeg må have glemt den i toget!
Kaufmann.
Jamen, Jeg venter. Mange tak.
Hans overordnede var en Dr. Popitz.
En af dem der senere blev henrettet den 20 Juli.
Han ringede til Dr. Popitz med det samme og spurgte om nogen hastende informationer.
"De har fået efterlyst Schönhaus."
Er du sikker? Efterlysnings plakater?
Ja, mange tak.
Schönhaus...
De leder allerede efter dig. Nu holder du dig væk fra gaden.
Der er en efterlysnings plakat med et billede fra dine ID papirer.
Jeg kan ikke tro det...
Nu er de rehabiliteret, Schönhaus.
Siden de er så skødesløs med deres egne ting...
"Nu tror Jeg dem,
at ID papirerne blev brændt i brændeovnen."
Det vigtigste er at vi finder dig et nyt sted at være.
Jacobs.
Hr. Winkler leder efter indkvartering
for Theresienstadt flygtningene.
Men Werner Scharff vil ikke blive i Luckenwalde.
Han har andre planer.
Der er kun godt en halv time fra Zoo togstationen og hertil.
Galskab!
En virkelig tosset type, der...
ja, fuldstændig frygtløs.
Hvad hvis du var i Berlin og nogen genkendte dig?
Skal jeg gemme mig til krigen er slut?
Se her! Det er en lille en, men den skriver som en stor.
Han sagde på den første dag,
"Du er nød til at gøre noget i mod Nazisterne."
Hvad skal du med den?
At skjule Jøder er godt, men det er ikke nok.
– Har du ikke sagt... – Vi vil gøre noget.
Han kom op med ideer om, hvordan man fik organiseret modstanden...
og hvordan det måske ville se ud.
– Du hørte Werner. – Ja, og hvad så?
At sige det til et barn er farligt nok.
Hvis ingen gør noget, så sker der ikke noget.
Vi er nød til at sende sedler rundt i form af kædebreve.
Vi skal lave breve!
Med det formål at informere befolkningen, om den aktuelle status på krigen.
Om at krigen er tabt!
Nazi morderne vil kun redde deres eget skind!
Det er de nød til at vide nu, ud fra en lidenskabelig appel!
Jeg var begejstret. Hans Winkler var begejstret.
Kun Tante Frida så mere realistisk på tingene.
Du sætter ideerne i min mands hoved. I er begge to vanvittige.
Det er ikke Werners ide!
Nøjagtig hvordan han fik ideen...
ind i sit hoved forårsagede en alvorlig rift.
Prøv at høre:
"Tyske medborgere! Skæbnen har forladt Føreren...
og de kommanderende officerer fortsætter en tabt kamp...
for at forlænge deres eget liv!"
– Hvordan lyder det? – Det er godt!
Når det kommer frem at du står bag det her, så bliver vi hængt!
Dr. Kaufmann har fundet husly til mig.
Jeg kører direkte dertil med bus.
På grund af de mange efterlysnings plakater,
tager vi sent afsted om aftenen til Helene Jacobs'
hvor jeg vil være i sikkerhed...
Håber jeg.
Er det din taske?
"Rejser i sammen?"
– Hvad rager det dig? – Tag det roligt, unge mand.
"Rolig, rolig."
Og jeg begyndte at tænke...
Hvilken slags mand er han? Pensioneret kriminalbetjent...
der oplever for første gang...
i hans civile karriere, at han har en...
efterlyst mand foran sig.
Jeg tænkte, "Nå, her stopper det.
Du slipper aldrig væk herfra."
I det øjeblik, rejser Ludwig sig op og...
han rejser sig også op.
Hvad vil han gøre?
Han vil stå dernede, bag trappen, vente.
Eller, han vil arrestere Ludwig.
Hvad kan Jeg nu gøre?
Går ned af trapperne ganske langsomt...
uden at larme for meget.
Så ventede Jeg på at bussen kørte omkring hjørnet.
Den satte farten ned og Jeg sprang af.
Ti minutter senere, der kom Ludwig.
Ligeså kold som en agurk!
Jeg spurgte ham, "Hvad med ham manden?"
"Han står og venter under trappen."
En ven gav os en kopimaskine.
Han ville hjælpe med at omdele sedlerne.
Bestyren af baren på togstationen
der har huset Werner og Fancia.
Werners veninde kan også arbejde hos ham i baren.
De har endda et navn:
Foreningen for Fred og Fremskridt.
Det er den unikke ting
ved denne organisation.
Den er lille og folkene bag er uerfarne men meget modige,
med ambitiøse mål.
Vi er nød til at vække dem!
Ingen andre grupper havde så succesfuldt
opnået at sende så mange kædebreve...
Adresser gennem hele Tyskland.
...igennem hele landet.
Vi putter sedlerne i brevkasserne i Berlin.
Den her har jeg taget fra domhuset...
...et blæk stempel til postkontoret.
Vi skulle ikke betale porto for kædebrevene.
Og derfra til et kontor af vores punktlige Tyske postkontor!
Hans Winkler, sammen med hans 11 årige datter, Ruth...
tager til Berlin, hvor han smider tingene i postkasserne,
indtil hans kone blev sur og spurgte
om han ikke var bekymret for at noget ville ske med barnet.
– Kan du ikke gøre det med de andre?! – Tag det roligt.
Ingen tjekker os,
når jeg går med hende og rygtasken.
Kom her.
Kan du se? Det kan ikke være mere sikkert. Stol på mig.
Cioma.
Herre, vi beder for dem der ikke har noget at spise,
og som er sulten og ikke aner hvad de skal spise dagen efter.
– Amen. – Amen.
Det eneste dårlige var at du frygtede luftalarmen.
Hun boede på femte etage.
Ludwig tog til Stössensee bugten og fik alle rebene af båden.
Vi bandt dem til varmeapparatet
og jeg forstillede mig
at hvis en bombe ramte og
kun trappen blev ødelagt og facaden var intakt,
kunne Jeg klatre ned.
Det blev aldrig nødvendigt.
Med så mange bombninger, kan posten blive forsinket.
Måske er brevet aldrig kommet.
Hendes mand er død
og hun er bekymret for sin søn.
Der er ikke sket ham noget, ellers ville der være kommet en.
Vi begyndte at leve sammen alene.
Som Mor og datter.
Den unge mand var i krig,
og vi stolede på hinandens støtte.
Der er ikke meget tilbage.
Der er måske nok til to gange mere, så er det hele brugt.
De har ikke mere tilbage på apoteket.
Hvor meget længere kan krigen vare?
Her er England.
Først, hoved nyhederne.
Dette stod på, indtil en dag, hvor telefonen ringede.
Jacobs.
Fra en Hr. Hallermann,
der søgte en Dr. Kaufmann.
Jeg ved ikke hvor de kan finde Kaufmann.
Ja. Kan det vente til i morgen?
Godt.
En bekendt af Kaufmann. Jeg må gå.
– Hvad hvis det er en fælde? – Det er det, måske.
Men hvis jeg ikke går, så kommer han her.
Er jeg ikke tilbage om to timer, så...
Senere, erfarede Jeg at du hun ankom,
stod Hallermann der sammen med to betjente
og sagde, "Det er hende."
Så Helene blev arresteret.
Helene viste sig ikke om morgenen.
Jeg tog en sidste gang til værkstedet.
Der havde Jeg skjult et dokument...
som Jeg havde færdiggjort i dette tilfælde.
Et militærpas der viste at jeg var soldat på orlov.
Jeg har en tosset plan.
Jeg vil tage cyklen gennem Tyskland...
og forsøge at nå til den Schweiziske grænse.
I Marts 1944, angreb det Amerikanske luftvåben for første gang i dagslys, Berlin. Fra den dag, faldt bomberne på alle tidspunkter.
Hver eneste dag...
fløj tusindvis af fly over Luckenwalde.
Bombefly. Hele eskadroner.
Det var som en stor fest når...
de sølv-fisk-lignende fly fløj over os.
Du vidste at nu varede det ikke længe.
Mine forældre er her også.
Min Far skulle være i Volkssturm militia.
Hvis noget var sket ham,
kunne han ikke længere have beskyttet min Mor...
og hun ville være blevet sendt til en lejr.
Så de gik i skjul.
Winkler fik os til at bekymre os om loftværelset.
Drengen lytter ikke til mig længere.
Julius, sig til ham han skal hjælpe mig.
Eugen, kom og hjælp mig!
Hvad er det for tabletter?
Man ved aldrig.
For en sikkerhedsskyld.
Krigen er snart slut!
Den tredie februar, var der et stort luftangreb.
Den dag, var Jeg hos Wehlen's,
alene i huset, han var der heller ikke.
Vi troede ikke på at bomberne...
kunne ramme os.
De var ikke møntet på os men på Tyskerne.
Men når der var et angreb, var det ikke kønt.
Det var med blandede følelser.
Vi ønskede at de blev bombet.
Naturligvis.
Jeg ville gå fra huset og over til fabrikken.
Jeg gik til fods.
Det rædsomme var at da jeg kom tættere på Berlin Mitte...
jo mere ødelæggelse så Jeg.
Udbombede huse...
...døde heste på gaden...
...døde mennesker.
Det var forfærdeligt og det tog
måske to timer.
Det var virkelig forfærdeligt.
Jeg ankom dertil og på gaden...
der var ikke sket noget med Köhler's og heller ikke med Gehre's.
Min bror var på fabrikken i Kreuzberg,
hvor han også kunne sove.
Min Mor og Ellen kunne også være der i dagtimerne.
– Hvem der? – Det er mig.
Min bror og de andre vidste ikke...
hvad der var hændt mig.
De havde bombeangreb der...
og anede ikke om der også var luftangreb ved Wehlen's.
Det var en stor genforening,
naturligvis, for os allesammen.
Åh, jo...
Jeg husker det hele tydeligt.
Vores gruppe blev forrådt.
Hans Winkler og Werner Scharff blev arresteret.
Mine forældre og Jeg håber...
at Gestapo ikke finder os.
Den 11 December blev der banket hårdt på døren.
Luk op!
Hvis vi hørte larm på trappen,
gik Jeg ind i klædeskabet.
Jeg var i stand til at se hvad der skete gennem en sprække,
og kunne se de to...
Hemmelige Stats Politimænd!
...der opførte sig som om...
at de havde ryddet en hel bolig med partisanere.
Hvor er drengen?
– Lad min mand være! – Ti stille!
Hvor er drengen?
En af dem flåede skabsdøren op.
Han vidste der manglede en person.
De vidste vi var der. De vidste det hele.
Du kommer med mig.
Lussinger i begge sider...
Jeg kan også huske at...
Jeg ville pakke nogle få ting.
Du får ikke længere brug for en tandbørste!
Alle kommer med mig!
Skynd jer!
Det tidligere Jødiske hospital i Berlin var blevet
til Gestapos sidste opsamlingssted.
Alle tilbageblevne Jøder i byen der blev fanget, blev bragt hertil.
Min Mor var med en af de sidste transporter
til Theresienstadt.
Min Far døde samme aften vi blev arresteret, af de piller han tog.
Jeg er her stadig på grund af dommen for højforræderi...
mod Winkler og de andre der bliver forberedt.
Jeg regnede med at slippe ud af det.
Min tanke havde hele tiden været...
at jeg kunne slippe ud af det.
Uanset hvilken betydning, så ville Jeg slippe.
Jeg kan kun forklare det som ungdom...
og ideen om at Jeg var uskyldig.
På en eller anden måde ville jeg slippe ud af al rodet.
– Skære du mig et stykke? – Ja.
Vi kan ikke være hos Wehlen.
Men her på værkstedet
forbyder ejeren, Hr. Köhler, spørgsmål til alle arbejdsmændene,
da vi jo har en "hemmelig krigs mission".
"Jeg fortæller andre mennesker...
at jeg har en specialopgave fra Hitler
og at det nok skal gå."
Hvem der?
Bruno!
Kom her!
- Hvor vidste du fra vi var her? - Damen ville ikke sige det først...
Bruno kan også være her.
I det voksende kaos, ville ingen bemærke det.
Hvis bare krigen snart var ovre.
Han har taget mad med.
Efter et stykke tid, endte Jeg i Gestapos kælder...
og der begyndte frygten i mig.
Det var et fangehul, som Jeg aldrig havde set før.
Folk var kædet fast på hænder og fødder, til jernringe.
Rimelig tit, tog de nogen ud...
som aldrig vendte tilbage.
– Er der et Tysk svin tilbage? – Her.
Rejs dig op.
– Navn? – Eugen Friede.
Eugen Israel Friede! Følg med!
Han tog fat i min trøje og trak mig ud.
Han åbnede en dør, gav mig et spark...
og Jeg var udenfor.
Jeg var på Grosse Hamburger Strasse.
Jeg ved ikke hvor længe jeg sad i kælderen...
men det var en speciel dag.
Det var den 23 April, 1945, min 19-års fødselsdag.
Jeg gemte mig i nogen få dage,
indtil Russerne kom.
Vi var i stand til at rode os igennem næsten to år
og var bange for at blive begravet i et beskyttelsesrum
før krigens slutning.
April 1945 var der konstant...
bombninger og skyderier
så man ikke længere kunne bevæge sig udenfor kælderen.
Der var ikke noget at spise men vi kunne...
hente vand til os fra en pumpe...
på Naunyn Strasse,
rundt om hjørnet fra Oranien Strasse.
- Jeg henter frisk vand. - Er her nogen mænd?
Jochen og Bruno sad i en kulkælder.
De måtte ikke blive set.
Det var farligt at gå ud...
fordi mange ting fløj omkring.
Jeg havde en spand i min hånd...
og gik omkring hjørnet, Jeg kunne allerede se pumpen...
men der var to Russiske soldater.
Jeg vidste ikke hvad der var sket.
Russiske soldater! Er de virkelig allerede kommet?
Så, Jeg løb tilbage til kælderen,
og Jeg råbte, "Russerne er her!"
Russerne er her! Krigen er slut!
Vi anede ikke hvad vi skulle gøre.
De Tyske kvinder begyndte at græde,
"For Guds skyld, hvad sker der nu med os?"
Min Mor begyndte at flå...
i hendes jakke.
Før vi gemte os,
havde hun syet vores Jødiske ID kort ind i frakken.
Men så kom en Russisk soldat med sit gevær ind i kælderen,
og så ud som om han ville skyde os,
og min Mor sagde, "Nej, nej, nej!
Vi er Jøder."
Han forstod ingenting...
og gik ud igen.
Den Russiske hær havde så meget der skulle hævnes.
Jeg er Jøde!
Tysk kvinde!
– Ikke Tysk kvinde, Jødinde. – Tysk kvinde.
Ingen troede mig. "Du er ikke Jøde.
Hitler har slået alle Jøder ihjel. Og du er blond.
Så, Jeg kunne ikke være Jøde.
Vi kommer i aften."
Vi kommer i aften, Tyske kvinde.
Jeg ventede ikke på at de kom.
Jeg måtte flygte igen.
Men der er to af os og vores sti fører os til friheden.
Min bror og Bruno stod...
i gården ved fabrikken.
Det var to eller tre dage senere.
Så springer der en soldat frem og peger en pistol mod drengene.
Skyd ikke! Vi er Jøder!
Alle Jøder er døde. Hitler har dræbt alle Jøder.
Nej, vi er Jøder! Vi har skjult os.
Jøder, ja? Hebræer?
Hvis i er Jøder, så sig Shema Yisrael.
Bønnen som alle Jøder kender...
også selvom han ikke er religiøs.
Kom igang!
Shema Yisrael.
Han var en Jødisk officer i den Russiske hær.
Vi vidste ikke der var Jødiske soldater.
Af de 7,000 skjulte Jøder i Berlin, overlevede de 1,500 i byen.
Mange af dem der hjalp de overlevende blev hædret med "Retfærdige Blandt Nationerne" i Yad Vashem memorial for Holocaust ofre.
Denne pris for mennesker der risikerede deres eget liv for at redde Jøder, blev også givet til:
Hanni Lévy née Weissenberg blev fundet på en Røde Kors liste af en slægtning der bragte hende til Paris i 1946. Hun har boet lige siden og er nu tip-oldemor af en stor familie.
Nogle er ivrige til at fordømme.
Nogen troede naturligt at Jeg var fyldt med raseri og had.
Men det var Jeg ikke.
Sådan kan Jeg ikke være.
Men i mange år, og måneder efter krigen...
lærte Jeg en hel del.
Eugen Friede udholdte de sidste trin af krigen i Berlin. Han emigrerede til Canada men vendte tilbage. Idag, lever han som en tilfreds tip-oldefar i Kronberg.
Hvis nogen i hele verden havde spurgt sig selv,
"Kan du forestille dig at Tyskerne
vil dræbe millioner af uskyldige mennesker?"
Alle ville have sagt, "Det var dog en absurd ide.
Fuldstændig vanvittigt."
Jo, det var vanvittigt.
Det er bare, det er bare så svært at forstå fordi...
at imellem det ikke at lide Jøder, og at gasse Jøder...der er en stor forskel.
Jeg kan simpelthen ikke forstå det.
Og det vil ikke blive forstået i meget lang tid.
Ruth Arndt og Bruno Gumpel giftede sig i September 1945 og emigrerede til Amerika. De fik to børn og fem børnebørn. Ruth døde i 2012 i San Francisco.
Specielt når jeg er herovre, taler jeg om vores redningsfolk.
Det har altid været af stor vigtighed for os,
når vi er på de Amerikanske skoler for at tale,
og også at understrege at der var andre Tyskere.
Navnlig, vores frelsere.
Vi har altid kaldt dem ved navn.
De fleste mennesker var ikke klar over at sådan en ting fandtes.
Cioma Schönhaus klarede flugten på cykel til Schweitz. Han levede der indtil hans død i September 2015. Han efterlod sig fire børn.
Som Jeg ser det på, med ordene af denne rabbi,
"Hvementen der redder et liv...
han har reddet hele verden."
Og den ene person, var Helene Jacobs.
Hun står,
for mig,
som indbegrebet af alle Tyskere.
Hun blev engang spurgt,
"Hvorfor, gjorde du det?"
Hun svarede, "Jeg ønskede at gemænde mit fædreland."
Og Jeg synes...
at hun...
lykkedes med det.
DE USYNLIGE Vi Vil Leve